![](https://static.wixstatic.com/media/e9c82d_f1c9049fde3d4248b0d9b38fb50ec2d6~mv2_d_1200_1200_s_2.jpg/v1/fill/w_980,h_980,al_c,q_85,usm_0.66_1.00_0.01,enc_auto/e9c82d_f1c9049fde3d4248b0d9b38fb50ec2d6~mv2_d_1200_1200_s_2.jpg)
Maitsekalt eksperimenteeriv “End Game” on üks tänavusi parimaid kodumaiseid debüüte. Sümpaatse, peamiselt kodus salvestatud minialbumi avapalas “Opening Ceremony” domineerivad agressiivsed trummid. Arusaadav, Aigar Vals ongi trummar, kes kaasa teinud kollektiivides Badass Yuki ja Junk Riot. Rohkete muusikuanekdootide põhitegelane on enamasti just trummar, klassikalise stereotüübi järgi bändi hierarhias midagi koristaja ja bassimehe vahel olevat. Nii ei jäägi allasurutud trummaritel muud üle kui oma emotsioonid instrumentidesse nüpeldada. Või siis sooloalbum välja anda. Seda on teinud muide sajad trummarid ja sageli õnnestunult. Nende stereotüüpidega on ka nagu on, parimaid trummarianekdoote teavad reeglina rääkida trummarid ise.
Aigar Valsi sünnipäevaks ilmuma rihitud debüütalbum on tõeliselt meeldiv üllatus. Üsna tumedavõitu materjal, kuid üldse mitte depressiivne. Stiilisiltidega ei ole Vals eriti vaeva näinud, ta suhtub nii kirjutatud kui ka kirjutamata reeglitesse kompleksivabalt. Nii saab kuulda helikombinatsioone, mis mahuvad kuhugi neoklassika ja dream-pop’i, ambiendi ja post-rocki vahele. Minisümfooniast minimalismi ja vastupidi. Toimub võrdlemisi rahutu kulgemine erinevate seisundite vahel ning küllap ka erinevate maailmade, unenäo ja ärkveloleku vahel. Passiivseks seisundimuusikaks “End Game” siiski ei kvalifitseeru, kõik plaadi kaheksa pala on kuhugi teel, midagi kirjeldamas ja midagi otsimas. Midagi on õhus, midagi on juhtumas. Ka see on põnev, et trummar keskendub rütmi asemel meloodiatele, nagu siin tõepoolest on juhtunud.
Albumi materjal on striimimiskanalites kättesaadav ja vabalt allalaaditav. Muusika materiaalseid ja füüsilisi vorme eelistavate inimeste rõõmuks ilmus “End Game” kassetil. Aigar Vals hoiab kas meelega või tahtmatult madalat profiili ning sama teeb ka tema looming. “End Game” jääb ülimalt meeldivasse underground-tsooni ja on suurepäraseks tõenduseks, et Eesti muusika on oluliselt rikkam ja põnevam kui see, mida mängib kõigile meeldida sooviv raadioeeter ja mis jõuab reitinguablastesse telesaadetesse.